Keresés eredménye - Rejtő Ildikó (Ujlakyné - Dr. Ságiné)
![](http://archiv.olimpia.hu/images/olimpia/1952/F__CI19600116136.jpg)
Sportág | vívás |
Születési idő | 1937-05-11 |
Születési hely | Budapest |
Olimpia | Helyezés | Sportág | Versenyszám | Egyesület |
---|---|---|---|---|
1960 | 2 | vívás | tőr csapat | Ú. Dózsa SC |
1964 | 1 | vívás | tőr egyéni | Ú.Dózsa |
1964 | 1 | vívás | tőr csapat | Ú. Dózsa |
1968 | 2 | vívás | tőr csapat | Ú.Dózsa |
1968 | 3 | vívás | tőr egyéni | Ú. Dózsa |
1972 | 2 | vívás | tőr csapat | Ú. Dózsa |
1976 | 3 | vívás | tőr csapat | Ú.Dózsa |
1960 | 11 | vívás | tőr egyéni | Ú. Dózsa SC |
1972 | 21 | vívás | tőr egyéni | Ú. Dózsa SC |
1976 | 30 | vívás | tőr egyéni | Ú. Dózsa SC |
Rejtő Ildikó kétszeres olimpiai bajnok tőrvívónő a páston aratott sikereivel az ugyancsak balkezes Elek Ilonának, a legendás emlékű Csibinek méltó utóda.
Öt olimpián vett részt. Tokióban duplázott, előtte és utána még öt halványabb ötvözetű érmet nyert, a világbajnokságokon pedig tizenhétszer szólították a győzelmi dobogóra. Több mint két évtizedes élvonalbeli pályafutása során öt VB aranyat nyert.
Az Elektromos szakosztályában Hátszegi József, a kedves Szepi bácsi figyelt fel a tehetséges fiatal lányra, majd mesterével együtt a lila-fehérekhez pártolt, ott bontakozott ki a tudása. Rendkívül finom technikával, nyugodtan, határozottan vívott, és rácáfolt azoknak a véleményére, akik hallászavarai miatt annak idején nem jósoltak számára sikeres jövőt.
Visszavonulása után egy ideig az UTE, majd a Bp. Honvéd szakosztályaiban segédkezett.
A kilencvenes évek elején visszatért a pástra, a veterán-világversenyeken sorra aratta győzelmeit. Lánya útját is nagy szeretettel egyengeti, és takaros otthonukban a kertészet a hobbija. Egészséges humorú, nagyon jó kedélyű rokonszenves sportember. Mátraderecskei kis panziójában magyaros vendégszeretettel fogadja visszatérő látogatóit.
Zsivótzky Gyula halála után, 2008-ban választották be a Nemzet Sportolói közé.
Az aranyérmek története
Kopeczky Lajos írása
1964. Rejtő Ildikó női tőr egyéni
1964 Tokió, a Waszeda Egyetem díszcsarnoka.
Női tőrvívás egyéni döntő.
A pást egyik oldalán egy vékonyka, törékeny 27 éves fiatalasszony, vele szemben az erőt, a robbanékonyságot megtestesítő ellenfél. Magyar- német összecsapás. Rejtő Ildikó és Mees.
Lehet esélye Ildikónak ilyen fizikai túlerővel szemben?
A döntő hármas holtverseny után alakult így. Akkor Rejtő 4:2-re kikapott a német lánytól. Szerencsére az olasz Ragno simán, 4:0-ra verte Meest, aki ha győz - olimpiai bajnok! Kikapott. Rejtő viszont 4:2 arányban bizonyult jobbnak Ragnónál. (A döntő negyedik résztvevője, a legesélyesebb, szovjet Gorohova meglepetésre mindhármukkal szemben alulmaradt és kiesett.)
Újra kezdődött tehát minden elölről. Rejtő Ildikó, a kis vékony, fekete olasz, Ragno és Mees vívott tovább. Az aranyéremért.
A vívást alig ismerő japán nézők szimpátiája megoszlott a három ragyogó képességű vívónő között, de mintha egy kicsit többen lettek volna, akik Rejtőben látták az aranyérmest. Ildikó sportszerűségével, halk szavú visszafogottságával és nem utolsósorban finom, technikás vívásával ugyanis egyre nagyobb tekintélyt szerzett magának. Önbizalma, magabiztossága láthatóan idegesítette ellenfeleit.
Az első csörte: Rejtő - Ragno.
Rosszul kezdődött. Ragno találatával. Ami azonban ezután következett, az maga az álom volt. Ildikó pillanatok alatt egyenlített és ettől kezdve csak az volt kérdéses, mennyi idő múlva gratulál Ragno Rejtő Ildikónak.
Ildikó 4:1-re győzött.
Robbant volna a magyar tábor, de Rejtőnek, mint győztesnek, a páston kellett maradnia, mert jött a hatalmas német Mees, aki 4:2-re egyszer már győzött Ildikó ellen. Mees azt hihette, hogy ez így van rendjén.
Most, a csörte előtt tekintetük összeakadt és már ekkor eldőlt Rejtő Ildikó javára az aranyérem. Ildikó mosolygós tekintete tudatta Meesszel: nincs esélye!
Nem is volt!
Nem egészen másfél perc múlva az eredményjelzőn ez állt: Rejtő-Mees 4:0! Tombolt a magyar csapat és hatalmas tapsviharral köszöntötték a lányunkat a csarnok, most már lenyűgözött nézői.
Ildikó pedig, akinek a Himnusz a legszentebb imádsága volt, meghatottan állt a dobogó tetején.
Ez volt a 77. olimpiai aranyérmünk. Neki az első.
41 évvel később félve lépek be Fonyódon a Rejtő rezidenciára. Rend mindenütt, gondozott virágok, fű, fák. Meleg, otthonias minden. Meg napsütéses.
Vajon Ildikó milyen lett?
Nyílik az ajtó és kipenderül egy törékeny, 68 éves fiatalasszony. Döbbenten állok, alig tudok valami köszönésfélét kinyögni. Rejtő mosolygós szeme, mint Mees ellen, a döntő előtt. Varázslatos. Már tudom, én is veszítettem.
- Már álmomban sem jön elő ez a szép emlék. Amíg versenyeztem, sokszor megálmodtam. Látja, milyen jó, hogy jött, most nagyon jól esik visszaemlékezni. Lidérces fordulón voltam túl, majdnem kiestem. Utána azonban egyre jobb formába lendültem. Még a négyes döntőben azért kaptam ki Meestől, mert nem vettem elég komolyan őt. A német lánynak nem volt kiemelkedő eredménye. Többször találkoztunk. Ifjúsági korunkban mindíg győztem ellene. Tokióban nagyon kijött neki a lépés, e tudtam, hogy jobb vagyok. Nyugodt voltam. Sokat dolgoztam, bíztam magamban. Csak így lehet győzni. Az életben is.
- Lehetett úgy örülni, ünnepelni, hogy a következő napon már a csapatversenyt rendezték?
- Nagyon visszafogott voltam, de ez volt jellemző az egész csapatra. Nyerni szerettünk volna. Tudja, milyen érzés a szovjetek mögött állandóan másodiknak lenni? Most nagyon együtt voltunk, roppant egységesek lettünk. Dömölky Lídia, Juhász Katalin, Marosi Paula, Ágoston Judit és jómagam. Az én helyzetem tragikusan nehéz volt, hiszen az egyéni után a legszívesebben egész nap pihentem volna. Gondolja meg, milyen szégyen, ha a többiek sikerét pont én, az egyéni olimpiai bajnok rontom el! Két keserves győzelmem volt Sisova és Szamuszenko ellen. Az elsőn 1:3, a másodikon 3:3 után, az utolsó percben szereztem a győztes találatot. Egészen 8:7-ig fej-fej mellett haladtunk. Vezettünk ugyan, de az utolsó csörtét nyernünk kellett, mert a szovjetek találataránya jobb volt. Dömölky Lidi és Sisova mérkőzése 3:3-ra állt! Szinte felrobbant a Waszeda csarnok, csak én voltam nyugodt. Tudtam, hogy Lidi győz. Támadott és - talált! Ugrottunk volna, de a lengyel Pawlas érvénytelent ítélt. Rossz előjel! Lidi azonban mit sem törődött ezzel, újra támadott és most már érvényesen is elérte Sisovát! Nyertünk!!! Legyőztük végre a szovjeteket! Belőlem is kirobbant a felhőtlen öröm. Természetemből adódóan ez inkább belső boldogság volt, de a lányok jól ismertek és én is tudtam, hogy nem vallottam szégyent, segítettem nekik. Magunknak. A 79. aranyérem megnyeréséért.
Érzem, látom rajta, hogy jól esett neki a visszaemlékezés. A máról faggatom. Családja?
- Kétszer mentem férjhez, második párom jogot végzett, szép harmóniában élünk. Gyermekünk nem lehetett, így örökbe fogadtunk egy kislányt. Ezzel vált teljessé az életünk.
Baráti köre?
- Egykori csapattársaim közül többekkel is kéthetente találkozunk. Régebben senior versenyeken indultunk el, most már azonban meggondolom ezt. A térdem ugyanis nem bírja, bedagad. A mindennapokkal nincs gond, de a versenyzés már sok neki.
- Minek tulajdonítja hosszú pályafutását?
- 20 év, 5 olimpia, 2 olimpiai arany és 5 világbajnoki érem, köztük egy arany, 6 magyar bajnokság kísérte sportpályafutásomat. Drága szüleim mindig tisztelettudásra, szerénységre neveltek. De hozzátették: az akarat, a szorgalom ezekkel nem ellentétes! Remélem, megfeleltem nekik.
Faragó Judit írása
1964. Női tőr csapat
Mit tudok, tudhatok egy olyan olimpiai aranyérem hátteréről, amely 1964. október 17-én született, vagyis akkor, amikor éppen új közösségem, az óvoda légkörét próbáltam megszokni? Ki gondolta volna néhány évtizede, amikor tiszteletteljes áhítattal szurkoltam messziről (azaz a tévé képernyője előtt), a mieinknek az olimpiák alatt, illetve olvasgattam a régebbi játékok történetét, hogy egy napon kollégaként, személyes ismerősként köszönthetem az egykoron bálványként tisztelt bajnokokat?
Ezeket a kérdéseket tettem fel önmagamnak, miután az a felkérés ért, hogy emlékezzek meg a női tőrcsapat tokiói olimpiai győzelméről. Rögtön éreztem, ez a téma igazán az „enyém”, lévén, hogy a MOB Nők a Sportban Bizottságának vezetőjeként szoros szálak fűznek az aranycsapat több tagjához is: Rejtő Ildikó éppen az elmúlt hónapokban lett tag az új összetételű bizottságban, míg Sákovicsné Dömölky Lídiának a bizottság tavaly adományozta a Nők Sportjáért Életműdíjat. Nincs hálásabb dolog, mint öt tőrkirálynővel elbeszélgetni, sikerüket „újraélni” akkor, amikor minden fórumon azt hangoztatom és bizonygatom - remélem, nem hiába -, hogy sportolónőink kulcsszerepet játszanak a magyar sportmozgalom sikereiben, így megérdemlik, hogy a közvélemény nagyobb figyelmet fordítson rájuk, ránk.
Adva volt tehát minden idők első, Ázsiában rendezett olimpiája Tokióban, ahol sokan tátott szájjal bámulták a japánok technikai fejlettségét, a szervezők bizonyítási vágy hajtotta lelkesedését és figyelmességét minden idők talán utolsó, igazán „amatőr” légkörű játékain (idézet Dömölky Lídiától). A magyar küldöttség kiválóan szerepelt, különösen a vívók remekeltek, ám a tíz aranyéremből mindössze kettőt szereztek hölgyek, mindkettőt a női tőrözők, egyéniben és csapatban. Rejtő Ildikó hármas holtverseny után diadalmaskodott, majd a csapat, a római olimpia nagy csalódásként, szinte szégyenként megélt ezüstérme után (minősítés Juhász Katalintól), az ellen a Szovjetunió felett győzedelmeskedett drámaian szoros csatában, amellyel évek óta vívta rendszeresen a szerencsére nem „vérre menő”, de politikai, sportszakmai és lélektani szempontból egyaránt hatalmas presztízscsatáit. A női tőrcsapat-versenyek 1960-as premierjét követően csak Tokióban született magyar aranyérem ebben a számban, és sajna, a mai utódoknak – legalábbis egyelőre – esélyük sincs az ismétlésre, miután a női tőrcsapat lekerült az olimpiai műsorról.
A Waseda sportcsarnokban igazi dráma zajlott a magyar-szovjet döntőben, ahol egyik csapat sem tudott elhúzni a másiktól. A négyfős, körmérkőzéses küzdelemben egészen 5:5-ig mindig a mieinknél volt a minimális előny, de a szovjetek – elsősorban a veretlen Gorohova révén – mindig egyenlítettek, sőt, 6:5-re, majd 7:6-ra vezettek. Ez az állás kulcsfontosságúnak bizonyult, mert a rosszabb találatarány miatt a mieink pontosan tudták: mindhárom hátralévő asszót meg kell nyerni a győzelemhez, a döntetlen nem elég. A végsőkig kiélezett csatában előbb minden idők legeredményesebb magyar vívónője (2 arany, 3 ezüst, 2 bronz öt olimpián), az egyéni után a csapatban is tudása legjavát nyújtó, 26 évesen pályafutása csúcsára érő Rejtő Ildikó hozta csörtéjét 4:2-re, majd a rangidős Juhász Katalin nyerte meg a fináléban harmadik érkőzését, 4:3-ra. Így Sisovára és Dömölky Lídiára maradt a döntés, de hogy a dráma még tovább fokozódjon, szép lassan ők is eljutottak a 3:3-as állásig, azaz egyetlen találaton múlott minden. A sporttörténelmi, soha nem felejthető, érvényes találatot a „férjem egyben a szövetségi kapitány” dupla felelősségét is a hátán cipelő magyar vívónő vitte be. Az ezt követő felszabadult örömben, mérhetetlen boldogságban hármójukkal Ágoston Judit és Marosi Paula osztozott. Előbbinek Tokió volt az egyetlen olimpiája, igaz, ott minden mérkőzésen vívott, sőt, a döntőben nagyon kellett az a győzelme, amit 3:3-nál aratott Sisova felett. Mint mondta, lélektanilag neki elsősorban az okozott gondot, hogy túltegye magát a családi csalódáson, hogy férje, dr. Mendelényi Tamás végül nem versenyzett, csak tartalék szerepre kárhoztatott Japánban. S persze, egyenértékű csapattag volt Marosi Paula, aki a fináléban a tartalékok hálátlan szerepében, a pást szélén érzett tehetetlenségében és idegességében a döntő csörtét már nem bírta nézni. „A folyosóról hallgattam, hogy a pást melyik oldalán törnek ki tapsban és örömujjongásban a legutolsó találatot követően, innen tudtam meg, hogy miénk az aranyérem” – vallotta be utólag.
Mitől volt jobb ez a csapat a többinél? – tettem fel valamennyiüknek a közhelyszerű kérdést, amelyre az igazi választ azzal adták meg, hogy egybehangzóan vélekedtek.
„A csapatszellemünk kiváló volt, és ugyan egyénileg teljesen más stílusúak voltunk, de éppen ez jelentette az erőnket.” (Sákovicsné Dömölky Lídia)
„Nagyon együtt voltunk, remekül kiegészítettük egymást, nem volt hangadó, vagy irányító a csapaton belül. Egyéniben riválisok, csapatban azonban igazi társak voltunk.” (Juhász Katalin)
„A vívás fanatikus szeretete emelt minket a többiek fölé, nekünk nem kellett pszichológus. Az is önbizalmat adott, hogy egyénileg a világ három legjobbja nálunk vívott.” (Ágoston Judit)
„Mindenkinél jobban tudtunk vívni egymásért” (Marosi Paula)
„Nagyon akartunk, mindannyian teljes lélekkel küzdöttünk. A maiakban ezt hiányolom, valahogy könnyebben feladják, ha baj van…” (Rejtő Ildikó véleménye az idei zalaegerszegi vívó EB megtekintése után.)
Az olimpiai sikert az teszi egyedivé, hogy csak négyévente adódik alkalom rá. Hiába erősebb a világbajnokság mezőnye, az olimpia minden sportoló életében különleges. A hölgyek abban is egyetértenek, hogy az olimpiai bajnoki cím a győzelem utáni években elsősorban tartást, önbizalmat adott és erkölcsi elismerést jelentett. Az utóbbi években viszont az olimpiai életjáradéknak köszönhetően az anyagi megbecsülés sem marad el, és nem is titkolják, hogy ez a hozzájárulás mekkora segítséget jelent nyugdíjas éveikre.
Ami a pályafutás utáni „civil” életet illeti, néhányan megmaradtak a sport területén, néhányan nem, viszont az utóbbi években már kevesebbet számítanak rájuk, ritkábban kerülnek reflektorfénybe. Manapság majdnem mindannyian az unokákkal, családdal való törődésben találják a legnagyobb örömöt. Volt, aki – mint Dömölky Lídia – edzőként, újságíróként, majd a MOB Női Bizottságának alapító tagjaként maradt a sport közegében; volt, aki – mint Rejtő Ildikó – néhány éve még a veterán vívó VB-n gyarapította aranyérmei számát; volt, aki – mint Ágoston Judit – gyógytornászként, edzőként kapott elismerést, tiszteletet a fiataloktól, a tanítványoktól. De volt, aki – mint Juhász Katalin – mindig is szakmájában, vegyészmérnökként dolgozott.
Bármennyire is külön utakon haladt életpályájuk Tokió után, a közös sikerélmény, az együttes öröm mindmáig összehozza őket, a mai napig rendszeresen találkoznak, ahogyan ők mondják: „sütünk, főzünk, nosztalgiázunk, mindig másnak az otthonában jövünk össze, mert nyilvános helyről biztosan kinéznének minket, annyira felszabadultan viselkedünk”. A kapcsolatot még szorosabbá teszi az állandó Rejtő-Marosi-Ágoston kártyaparti, valamint Sákovicsék kölcsönös keresztanyaság-vállalása Juhász Katiékkal. Ágoston Judit Gödre költözését ugyan nehezményezték a társak, de ez sem jelenti akadályát a találkozásoknak. A baráti társaság néha bővül, mint például egy későbbi sikerkorszak bajnokával, Bóbis Ildikóval, máskor szomorú gyásszal veszik tudomásul, hogy egy-egy idősebb társ többé nem lehet velük, mint legutóbb Nyári Magda elvesztésekor.
A tőrkirálynők azonban összetartanak. Ha valami, hát számomra ez az olimpiai visszatekintés legmeghatóbb tanulsága és a győzelem legmaradandóbb értéke.
Keresés